ЗДРАВЕЙ, АНН (Преди "Зелените покриви")
Бягай през полята! Пръскай сълзи във вятъра!
Подгони с поглед водоцветната птичка към небето!
Попаднеш ли в студения дъжд, спомни си...
...за слънчицето, скрито в пазвата ти!
Затова, не се тревожи! Всички са такива.
У всеки се крие семето на светлината.
Някой ден ти също ще потърсиш щастието.
Тъгата се ражда, за да опознаеш радостта.
Очаква те искряща утрин!
Самостоятелен учебен час
Минаха 3 месеца, откакто Анн пристигна при семейство Хамонд.
Всеки ден работеше, без да промълви нито дума.
Тя не разтвори сърцето си пред никого.
Тук има призрак.
Призрак?
Какво прави призрака?
Яде книги.
Книги?
Но тя е просто детегледачка.
Не е наше дете.
Но миналия месец бе решено, че децата задължително трябва да изкарат училище.
Чух, че Анн Шърли е 9-годишна.
Трябва да идва в училище.
Ще го обмисля. Тръгвайте си, моля!
Но...
Правителството нарочно разпраща хора...
Томи, яж, моля те!
Томи, много те моля!
Ъм...
Хайде, Томи!
Може ли да ме пуснеш на училище?
Докато бебетата отраснат, не може.
Постоянно ми е лошо.
Възможно е, но по-нататък.
Анн, дай вода на Джими!
Пак има температура.
Момчетата са по-проблемни.
Лесно се разболяват.
Когато свършиш, занеси обяда на Кендрик!
Чичо...
Чичо Хамонд.
А! Обядът ли?
Остави го ей там!
Легло?
Правилно. Направих го за 3 дни.
Все пак, нужни са легла за осем деца.
Трябва да се трудя и да спечеля повече.
А! Вярно!
Като казах "легло" се сетих.
Обещах да направя легло и за теб.
От църквата искат да им поправя покрива.
След това ще ти направя едно.
Здравей!
Добре ли си?
Ами, Виолета, аз не съм много добре.
Така съм, откакто дойдох при Хамондови.
Когато леля ме видя за пръв път каза...
...че съм нигде никому незнайна парцаливка.
И домъкна нигде никому незнайна парцаливка...
...за да не се налага ти да помагаш, нали?
Оттогава реших...
...да не казвам нищо, освен ако не се налага.
И чичо е такъв.
Не е лош човек, обаче...
...изглежда все мисли за нещо друго.
Но да ти кажа...
Трудно се живее с хора...
...с които не споделяш нищо, а ти се иска да си излееш мъката.
Разбрах, че вече не съм предишната Анн...
...която се смееше като весело кученце.
Когато бях при Томасови...
...чичо Бърт ми каза, че съм от неговото семейство...
...и че трябва да ходя на училище.
А Ной се държеше с мен като с негова майка.
Обаче, след като чичо умря...
...се разделих с Ной и Локинвар.
Нещата изведнъж се промениха...
...и вече няма как да си върна предишния живот.
Смъртта на човек наистина е много тъжно нещо.
Това, че в Мерисвил учех, ми се струва като сън.
Искам да бъда на училище, както тогава.
Или поне да почета книги.
Ако бях призрак...
...щях тайно да влизам в къщи, където има много книги.
Тук има призрак.
Какво прави призрака?
Яде книги.
Виолета...
Пак ще дойда!
За това, че ме изслуша... Благодаря!
Щом има призрак, който яде книги, значи...
...че трябва да има книги.
Книги!
Има книги!
"Ромео и Жулиета"...
"Венецианският търговец"...
Шекспир...
Уърдсуърт...
И Браунинг!
Чии ли са тези книги?
Ако си чета тайничко, г-н Шекспир няма да се сърди, нали?
Все пак, не мога да ходя на училище, както другите деца.
Затова г-н Шекспир тайно ми ги е оставил да ги чета.
"Два рода равно знатни от Верона..."
От тази нощ нататък Анн потъна в света на книгите.
За нея, която трябваше ежедневно да се грижи за 8 деца без почивка...
...четенето беше единствената й радост.
Туй, което...
"Туй, което зовем ний "роза", ще ухае сладко ..."
"...под всяко друго име."
"Човекът! Какво великолепно творение е той!"
"Венец на всички живи твари!"
"Съдбата управлява всичко тук:"
"Кроежът наш е, краят му — от друг."
"Правете си шеги с бедата чужда, като не сте я преживели вие!"
Така дойде десетото лято на Анн.
Излизаш ли?
Днес никой не вдигна температура.
Никой не се е подмокрял и няма нищо за пране.
Леля се чувства добре и ми даде да ходя на училище.
Тя ми го каза.
Училище, значи.
Ясно. За пръв път ще ходиш на училище.
Браво на теб.
Върни се веднага след това!
Трябва да гладим дрехи.
Добре. Отивам.
Колко дълго очаквах този ден!
Най-накрая ще ходя на училище.
Ама малко ме е страх.
Много съм изостанала от другите и някои ще ми се смеят.
Колкото и да им обяснявам...
...те явно не искат да се научат.
"Скапи г-н Макдугъл..."
"...когато погледна прикрасното Ви лице..."
"...сарцето ми се стопля."
И в трите реда има по една грешка!
"Анти-домашно"?
Явно никой тук няма намерение да учи!
Сега вече ми писна!
Край с учителството!
Да, точно така!
Повече няма да идвам тук.
Явно съм наивник.
Мислех, че ще ги науча на нещо.
До днес никога не съм бил толкова затрогнат от думите на Шекспир.
"Светът за мене туй е: просто сцена..."
"...върху която всеки има роля."
"На мен се падна тъжна."
"А пък аз бих искал да съм шут..."
"...и да се сбръчкам от весел смях!"
"Да сгрява вино черния ми дроб ли, или кръвта ми вопли да смразяват?"
"Венецианският търговец", нали?
Вие сте Антонио.
Аз съм Грациано.
Пра... Правилно, така е.
А ти си?
Анн Шърли.
Аз съм Макдугъл.
Работя тук от два месеца, но...
...за пръв път те виждам.
За пръв път идвам в това училище.
Затова, докато идвах, сърцето ми подскачаше в гърдите.
Не очаквах, че съм чак толкова страхлива.
Ето, Юлий Цезар е казал:
Страхливецът умира много пъти преди наистина да умре.
Това е от Шекспир.
Аз умрях три пъти, преди да вляза в тази стая.
Защото не разбирам почти нищо от математика...
...и като нямам приятели наоколо, сърцето ми се свива.
Даже ръцете ми изстинаха, сякаш ще умра.
Все едно че...
Извинявай!
Не искам да те разочаровам...
...но днес няма занятия.
От днес започва лятна ваканция.
Ах, каква ужасия!
Там, където така желаех да ида, ме очакваше смъртта.
Много Ви моля, г-н Макдугъл!
Моля, погребете тъгата ми в безплодните земи!
Иначе, не бих могла да издържа това вечно страдание.
Не преиграваш ли малко?
Ами, това не е малка тъга.
От 3 години насам съм чакала да продължа училище.
Просто не мога да го опиша.
Какво каза?
Три години?
И от радост, че днес ще дойда на училище...
...занесох 15 кофи вода преди изгрев...
...приготвих 24 шишета с мляко и изпрах 32 пелени.
И после...
32 пелени?
Ами, в семейство Хамонд...
...имат 8 малки деца.
От тях 6 са близнаци...
...а 4 са още бебета.
Задръж малко! Значи...
Защо переш пелените на сем. Хамонд?
Г-н Хамонд ме взе да им гледам децата.
Ако не работя, ще ме пратят в сиропиталище.
Довиждане, учителю!
Ще се видим след година.
Защото това - никой да няма температура...
...никой да не се напишква...
...и леля да е добре - се случва веднъж годишно.
Чакай!
Така де, след като си дошла, остани!
Ще преподавате ли? Само заради мен?
Не знам защо, но така го чувствам.
Изглеждате толкова добросърдечен...
...че сякаш сте съгласен да преподавате и само на мен.
Аз съм прочела много книги.
Добре се справям с четене и граматика...
...но нямам представа от математика и география.
Научете ме, моля!
Всъщност... мислех да напусна работата си...
Хайде да учим география!
География!
Точно като за мен.
Обичам да си представям разните държави в света.
Англия, където е роден Артур.
Верона, Италия, където живее Жулиета.
Всяка вечер чета книги тайно.
Въпреки че съм работила и съм изморена...
...светът на книгите ме отвежда в непознати страни...
...и се чувствам свежа и бодра.
Като Макбет, след като срещнал вещиците в бурята.
Ама че съм...
Сега учим география.
Така си е.
Но думите ти ме радват.
Продължавай!
Пак се раприказвах, без да се усетя.
Сигурно защото не съм говорила от половин година.
Освен Виолета, никой друг не ще да ме изслуша.
Виолета?
Планинското ехо.
Аз му дадох име.
С други думи, говориш с планинското ехо?
Ами, никой в семейство Хамонд не ще да си говори с мен.
Когато чичо Бърт почина...
...осъзнах, че вече нямам свой дом.
Гласа ми умря с него.
Не говоря с друг, освен с Виолета.
Но когато чета книги, умът ми е пълен с картини.
Превръщам се в Жулиета и подушвам аромата на розите.
Превръщам се в Хамлет...
...и възхвалявам хората като най-великото творение.
Не разбирам добре по-сложните думи...
...но ми звучат като чуруликане.
Влизат в сърцето и ме очароват.
Така забравям, че съм парцаливката...
...която не познава лицата на баща си и майка си.
Олеле! Пак се разприказвах.
Анн Шърли...
...ако нямаш нищо против, говори с мен когато си поискаш.
Кажи ми всичко, което те тревожи!
Мисля, че днес съдбата ме задържа тук...
...точно за да чуя твоите разкази.
Наистина ли?
И Анн продължи да излива с думи всичко, скрито в сърцето й.
Сякаш някаква безценна кутя с думи в нейната душата изведнъж се отвори...
...и сама проговори.
И така...
...докато лятното слънце почти се скри...
...учителят внимателно изслуша всичко.
Господине?
Извинявай! Няма нищо.
Просто...
...не ми стига въображението...
...да си представя как си живяла.
Въпреки това, не мога с нищо да ти помогна.
Вие изслушахте всичко, което казах.
И моите родители са били учители.
Както Вие сега ме изслушахте...
...татко и мама са стояли в класните стаи...
...и са слушали думите на всички ученици.
Като си го помисля... някакси...
Сякаш сега срещнах татко и мама, които никога не съм виждала.
Това ме прави много щастлива.
Чудя се как можах да забравя...
...за времето, когато бях на остров Принц Едуард.
Остров Принц Едуард?
Аз съм роден на Принц Едуард...
...и прекарах детството си там.
Мислех да стана учител там.
Колкото и да е трудно...
...мечтаех да дам знания и кураж на децата.
Мечтаех за този най-красив в света остров.
Сега си спомних онова чувство.
Остров, който ражда мечти...
Люлка се полюшва сред вълните.
Люлка се полюшва... вълните?
Изречение, което татко обичал да казва.
Остров Принц Едуард...
Ако мечтаеш да отидеш там, някой ден ще успееш.
На остров Принц Едуард.
Хубавите моменти са краткотрайни като дъгата, нали?
Не знам кога ще мога да дойда пак...
...но никога няма да забравя...
...първия ми учебен час след 3 години.
Довиждане, г-н Макдугъл!
Анн!
Ще те чакам пак в класната стая.
Анн...
Ти ме научи какво великолепно творение е човекът.
Повече няма да си помисля да напусна работа.
Кога ли ще може пак да отиде на училище?
Утре пак я чакат куп задължения.
В края на този ден...
...сърцето на Анн бе изпълнено със задоволство.
Хайде на разходка! Изпъчи гърди и превали хълма!
Нека и енотите, и лосовете, всички да дойдат!
Препънах се на пътя и паднах сред глухарчета.
И там открих четирилистна детелина.
Иха, иха, иха-ха, ама че късмет!
Ох, бо-бо-бо-боли, боли! Как боли!
Иха, иха, иха-ха, до-до-добре съм си!
Нека идем още по-далеч!
И да запеем песничка!
Да! Парадът няма край.
Есен е.
Помагайки на г-ца Хагъди с навехнат крак...
...Анн пристига в къща, потънала в цветя.
Там намира една стара тетрадка.
Също...
...когато някоя от луничките изчезне...
...винаги се случва нещо хубаво.
Следва "Здравей, Анн", епизод 29-ти:
Тайната на госпожица Хагъди
До нови срещи!
Превод: Сайрон Кордин